Super! Kde ses naučil hrát?
Rodiče mě dlouho nutili do klarinetu.
- Mě klarinet bavil. - Já ho nesnášel.
Saxofon je mnohem zvučnější.
Já už to asi nesnesu. Život bez Chris nemá cenu.
- Uklidni se, Knoxi. - Kdepak, Charlie.
To je ta chyba! Celý život jsem byl klidný.
- Teď něco udělám. - Kam jdeš?
- Co chceš dělat? - Zavolám jí.
Bude mě nenávidět.
Danburryovi taky.
Rodiče mě zabijou!
Ale co, kašlu na to.
Máte pravdu. Carpe diem.
Ať to dopadne, jak chce.
- Haló? - Haló, to je Chris?
Ahoj. Tady Knox Overstreet.
- Ahoj. Jsem ráda, že voláš. - Je ráda, že volám.
Chetovi rodiče jedou o víkendu pryč.
- Nechceš přijít na večírek? - Na večírek?
- V pátek večer. Asi tak v sedm. - Skvěle. Přijdu, Chris.
V pátek večer u Danburryů.
Jo, jasně. Děkuju.
Je to možný?
Chtěla mi volat.
Pozvala mě na večírek.
K Chetovi Danburrymu?
- No a? - Co?
Nebereš to doufám jako rande?
Jasně, že ne. Ale o to přece vůbec nejde.
A o co jde?
Jde o to, že...
...na mě myslela.
Viděl jsem ji jednou a už na mě myslí.
Něco se stane, kluci. Cítím to.
Musí být mou.
Diem carpe.
Neznámkujeme. Jen se procházejte.
A je to tu.
Nevím, snad to pravda je: Nikdo už neveršuje.
Děkuji, pánové.
Každý začal vlastním tempem, vlastním způsobem.
Pan Pitts nespěchal, věděl, že jednou někam musí dojít.
Pan Cameron si říkal: "Je to dobře?
Snad. Ale třeba ne."
Pana Overstreeta hnala silnější moc.
Nevybral jsem je, aby se zesměšnili.
Chtěl jsem ukázat konformitu.
Jak je těžké udržet si sebedůvěru před ostatními.
Napadlo vás: "Já bych šel jinak."
Proč jste tedy tleskali?
Chceme, aby nás lidé přijímali. Ale věřte, že váš názor je vzácný.
l když jej ostatní mají za divný.
Nebo říkají: "To je blbý!"
Frost řekl: Má cesta lesem dělila se v dvě.
A já šel tou, co schůdná byla hůř.
To byl ten pravý rozdíl.
Najděte si vlastní chůzi, svůj vlastní krok.
Jděte si, kam chcete. Hrdě, pošetile, jakkoli.
Pánové, dvůr je váš.
Nepředvádějte se. Děláte to pro sebe.
Přidáte se k nám?
Využívám práva nezúčastnit se.
Děkuji. Řekl jste to jasně.
Plujete proti proudu.
- Todde? Co se děje? - Nic.
- Mám narozeniny. - Narozeniny?
Všecko nejlepší.
- Cos dostal? - Rodiče mi dali tohle.
Ale to je totéž...
Dostal jsem to už vloni.
Asi mysleli, že potřebuješ další.
Nebo nemysleli vůbec.
Mně se nelíbila ani poprvé.
Význam této stolní soupravy zřejmě podceňuješ.
Kdo by chtěl míč na fotbal, na baseball nebo třeba auto?
Když může mít takovouhle stolní soupravu?
Kdybych si šel koupit stolní soupravu...
vybral bych si tuhle. Vždycky.
Má dosti...
...aerodynamický tvar, že?
Přímo to cítíš.
Stolní souprava chce vzlétnout.
První bezpilotní let stolní soupravy.
Netrap se.
Napřesrok dostaneš další.
Žít naplno a vysát život až na samu dřeň.
A zničit vše, co živé není.
- Tady to je? - Ano, tady.
Pojďte. To je má jeskyně. Opatrně.
Ahoj.
Ahoj, kluci. To je Gloria a...?
Tina.
Tohle je Společnost mrtvých básníků.
Začneme, kluci.
Pátek večer. Zahájíme schůzi.
Chci vám něco oznámit.
V duchu mrtvých básníků se vzdávám jména Charles Dalton.
Od nynějška jsem Nuwanda.
Haló? Haló, Chris?
Knoxi!
Tak jsi přišel. Výborně.
Přivedls někoho?
- Ne. - Ne?
Je tu Ginny Danburryová. Jdu najít Cheta.
Ostatní jsou dole.
- Ale, Chris, já... - Jako doma.
Ty jsi brácha Mutta Sanderse?
Nepřipadá ti jako Mutt Sanders?
Jsi jeho brácha?
Vůbec ne. Ani ho neznám.
To jsou způsoby.
Nenabídli jsme mu nic k pití.
Dej si whisky, kamaráde.
- Já whisky nepiju. - Na Mutta.
Na Mutta.
- Jak se Muttovi vede? - A co vlastně dělá?
Já Mutta vážně neznám.
- Na velkýho Mutta. - Na velkýho Mutta.
Na velkýho Mutta.
Kouknu se, kde je Patsy.
Pozdravuj ode mě Mutta, jo?
Je to borec, ten tvůj brácha Mutt.
Tak bude schůze nebo co?
Jak se máme přidat, když nevíme o co jde?
Přidat?
Smím tebe k letnímu dni přirovnat?
Tys líbeznější, srdci mému milá.
To je krásný.
To jsem napsal jen pro tebe.
Glorie, pro tebe mám taky jednu.
Překrásná kráčí jak temná noc.
Bezmračná a s tisícerem hvězd.
Zářící temnoty všechna krása teď skryta očích jejích jest.
To je nádhera.
Mám jich ještě spoustu.
Bože, pomoz mi.
Carpe diem.
Chete. Chete.
Brácha Mutta Sanderse.
- Knoxi, co je? - Obíral ti holku.
- Co to k čertu děláš? - Já vím, vypadalo to divně.
Chete! Přestaň!
- Stalo se ti něco? - Jdi od něj!
Tys mu ublížil!
- Promiň. - To nevadí.
Až se potkáme příště, zabiju tě.
Pošli to dál.
S Pittsem děláme hi-fi systém.
Mohl by se povést.
Možná půjdu na Yale.
Možná taky ne.
Vám holky nechyběly?
Kvůli tomu vlastně máme klub.
Do školních novin jsem dal jménem naší společnosti článek.
Požaduji, aby na Weltonu směly studovat i dívky.
Nebudeme pak muset masturbovat.
- Jaks to dokázal? - Jsem korektor.
- Propašoval jsem ho. - Se Společností je konec.
- Nikdo neví, kdo to byl. - Oni zjistí, kdo to napsal.
Zeptají se tě, co je Společnost mrtvých básníků.
- Charlie, na to jsi neměl právo. - Nuwanda, Camerone.
Jasně. Nuwanda.
Jenom si tak hrajeme nebo to myslíme vážně?
Máme si jenom číst básničky? A proč vlastně?
To jsi neměl.
Budou z toho potíže.
Vy se o krk bát nemusíte.
Když mě chytí, řeknu, že jsem si to vymyslel.
Sedněte.
V posledním vydání časopisu je urážlivý a neautorizovaný text.
Nebudu ztrácet čas pátráním po vinících.
l tak je najdu.
Pokud o tom někdo z vás něco ví, může to říct sám.
Tady a teď.
Ať je viníkem kdokoli,
je to jediná možnost, jak se vyhnout vyloučení.
Weltonská akademie.
Ano, je tady. Okamžik.
Pane Nolane. Pro vás.
Volá Bůh.
Že chce mít ve Weltonu dívky.
Přestaňte se uculovat.
Nejste první, kdo se chtěl nechat vyloučit.
Zkoušeli to jiní. A také neuspěli.
Zaujměte pozici.
Počítejte nahlas, Daltone.
Jedna.
Dvě.
Tři.
Čtyři.
Pět.
Co je Společnost mrtvých básníků? Chci jména.
- Vykopli tě? - Ne.
A co tedy?
Když všechny udám a omluvím se, bude mi odpuštěno.
Co uděláš?
- Charlie? - Kruci, Neile.
Jmenuju se Nuwanda.
Můžete na slovíčko?
Tady jsem poprvé učil.
Můj první stůl.
Já netušil, že jste také učil.
Angličtinu. Ještě než jste tu studoval vy.
Nerad jsem končil.
Slyšel jsem o vašich neortodoxních metodách.
Netvrdím, že Daltonův výlev má s nimi něco společného.
Ale musím vás varovat. V tomto věku jsou velmi vnímaví.
Trest na něj jistě zapůsobil.
- Co se to dělo na dvoře? - Na dvoře? - Ano. Chlapci pochodovali.
- Společně tleskali. - Ach tak.
Ukazovali jsme si nebezpečí konformity.
Máte přece osnovy. Osvědčené.
Pochybujete-li o nich vy, oni se zachovají stejně.
Vzdělání, to je samostatné myšlení.
V jejich věku? V žádném případě.
Tradice, Johne.
Kázeň.
Připravte je na vysokou. Ostatní přijde samo.
Pak ke mně přišel zleva.
"Zaujměte pozici, pane Daltone."
Byla to od vás hloupost.
A co "carpe diem"?
Co vysát život až na samu dřeň?
Sát život až na dřeň neznamená dělat blbosti.
Je čas odvahy, jindy čas opatrnosti.
Moudrý člověk to rozezná.
- Já myslel, že se vám to bude líbit. - Ne.
Nechat se vyloučit není odvážné. Je to hloupé.
- Přišel byste o jedinečnou šanci. - Jakou?
Navštěvovat mé přednášky.
- Chápete? - Zajisté, kapitáne.
Chce to chladnou hlavu.
To platí pro všechny.
Telefon od Boha.
A na účet volaného? To by byla drzost.
Pokračuj.
Vezmete ji za ruku, odvedete ji sem a zastavíte se.
- Co je k večeři? - Špagety a maso.
Nechte mi trochu.
Však vari, elfe. Tady jde můj pán.
Tati.
- Vysvětlím ti to. - Nepokoušej se odmlouvat!
Nejen, že jsi marnil čas tím pošetilým divadlem.
Tys mě navíc podvedl.
Čekals, že ti to projde?
Odpověz! Kdo tě navedl?
To ten nový, pan Keating, co?
Nikdo.
Chtěl jsem tě překvapit.
- Mám samé jedničky. - Myslels, že se nic nedozvím?
"Moje dcera hraje s vaším synem", říká paní Marksová.
A já na to: "To je omyl. Můj syn nehraje."
Udělals ze mě lháře.
Zítra jim řekneš, že končíš.
Nemůžu. Mám hlavní roli. Zítra je představení.
To je mi jedno. Prostě končíš.
Je to jasné?
Je to jasné?!
Ano, pane.
Abys tu mohl studovat, musel jsem leccos obětovat.
Nesmíš mě zklamat.
Ne, pane.
Je otevřeno.
Stalo se něco, Neile?
- Můžu s vámi mluvit? - Jistě. Posaď se.
- Čaj? - Čaj? Ano.
Mléko nebo cukr?
- Máte malý pokoj. - Vedu mnišský život.
Světské záležitosti mě nesmějí při učení rozptylovat.
- Hezká. - Ke všemu v Londýně.
Máme to trochu složité.
Jak to můžete vydržet?
Mohl jste jít kamkoli. Proč zůstáváte tady?
Učím rád. Nechci být jen tak kdekoli.
Povídej.
Mluvil jsem s otcem.
Musím nechat divadla.
Divadlo je pro mě vším.
On to ale neví.
Já ho chápu. Nejsme tak bohatí, jako Charlie.
Plánuje mi život.
Ale nikdy se neptal, co chci já.
Už jsi to otci někdy řekl?
Ukázals mu svou lásku k divadlu?
- Nemůžu. - Proč ne?
Takhle s ním nesmím mluvit.
Hraješ divadlo i jemu.
Předvádíš poslušného synka.
Vypadá to nemožně, ale musíš mu ukázat, kým jsi.
Vím, co řekne.
Že je to rozmar a mám toho nechat.
Spoléhají se na mě.
Ve vlastním zájmu musím přestat.
Nejsi přece žádný nádeník. Dokaž mu, že to není rozmar.
Dokaž to svým nadšením.
A kdyby ti přesto neuvěřil, jsi přece dost starý...
abys udělal, co sám chceš.
A co představení?
Musíš mu to říct ještě dřív.
- Jinak to nejde? - Ne.
- Jsem v pasti. - Ne, nejsi.
- Kde je Chris Noelová? - V čísle 111.
- Co tu děláš? - Chci se omluvit.
To je pro tebe. A ještě báseň.
Když tě tu Chet načapá, je po tobě.
To je mi fuk. Miluju tě.
- Ty jsi blázen. - Choval jsem se jako blbec.
- Vezmi si je. - Nemůžu.
Zapomeň na to.
- To snad není možný. - Poslechni si to.
Tu dívku Chris stvořilo samo nebe. Má zlaté vlasy, zlatou pleť.
Dotknu se jí jen... a budu v ráji.
Tak co? Přečetls jí to?
Jo!
Co říkala?
Nic.
Jak to myslíš, nic?
Prostě nic. Ale udělal jsem to.
Co říkala?
Musela něco říct.
Užívej dne!
- Mluvil jsi s otcem? - Rád nebyl.
Ale dovolil mi hrát.
Nemůže přijít. Je v Chicagu.
Asi mi dovolí zůstat u divadla.
Vážně? Řekls mu to, co mně?
Radost z toho neměl.
Ale čtyři dny bude pryč.
Na představení se nedostane.
Ale bránit mi snad nebude.
Děkuju.
Přestaň, Todde.
Dělej, Nuwando.
Říkal něco o červené barvě.
- O červené? Na co? - Kdo ví. Vždyť Charlieho znáš.
Charlie, na co tu červenou barvu?
Co to je?
Indiánský symbol mužnosti.
Cítím se silnější.
Holky budou šílet.
Jdeme. Holky už čekají.
Co tu děláš?
Běžte, dohoním vás.
Když tě tu chytí, máme oba malér.
A ty ze mě můžeš ve škole dělat blbce?
To jsem nechtěl.
Ale udělals. Chet o tom ví.
Málem jsem ho neudržela.
Musíš toho nechat.
Nemůžu. Miluju tě.
Říkáš to pořád dokola.
Ani mě neznáš.
- Jedete s námi, pane Overstreete? - Jeďte napřed, dojdu pěšky.
Navíc mi na tobě ani trochu nezáleží.
To bys mě nevarovala před Chetem.
Musím jít. Přijdu pozdě do divadla.
Jdeš tam s ním?
Na představení? Blázníš?
- Tak pojď se mnou. - Knoxi, přestaň konečně.
Dej mi jedinou šanci.
Když mě potom nebudeš chtít, dám ti pokoj.
Přísahám. Na mrtvé básníky.
Když mě nebudeš chtít, prostě zmizím.
Když se to Chet dozví?
Nedozví.
Sedneme si dozadu a před koncem se vyplížíme.
A pak už opravdu přestaneš?
Na mrtvé básníky.
Co to je?
Moje slovo.
Ty jsi vážně hroznej.
Ač spoléhat-li mohu na dojem, mám potěšení mluvit s raráškem...
jenž holky děsí, až to řve a kviká.
Kdo jiný? Toť se ví!
Jsem původce těch nočních lotrovství.
Jsem Oberonův šprýmař.
Usmívá se, když plaším hřebce, jenž se klidně pase...
a jako klisnička mu zařehtám.
Též jako křížalička číhávám...
drobounká, pro chuť, v kmotřiččině hrnku;
když si chce zavdat, do zubů jí drnknu...
a pivo, chrst! jí teče po bradě.
Je dobrej.
Když moudrá teta přijde k poradě, mne chudák někdy mívá za stolici.
Já uskočím a sedí na zadnici a zasakruje, až se zakucká.
Hned všechno za břicho se popadá a prská smíchy, kýchá, dušuje se:
"No tohleto! To stojí za to přece!"
Však vari, elfe!
Tady jde můj pán!
A tady moje paní, pro pět ran!
A proto věřte: k vám se ukládaje, úkladnou hru Lysandr nesehraje.
Ta slovní hříčka vskutku roztomilá je...
a musila bych spílat vlastní ctnosti, vás kdybych obvinila z úkladnosti.
Však z lásky ke mně ulehněte tak, můj dvorný příteli, že lidský zrak...
by pranic neshledal v tom závadného, jak slušno pro hocha a pannu jeho.
Tak, tam si lehněte! A sladce spěte! Kéž do skonání mne jen milujete!
Tak staň se, staň!
Ať nepřežiju dne, kdy moje rozkochání ochladne.
Rychle, tady máš korunu.
Kdybyste nám stínům snad chtěli něco vytýkat...
myslete si, že jste spali, co jsme se vám zjevovali.
Nikdo nebuď pohoršen! Kus to nebyl, byl to sen.
Jestliže však poshovíte, časem lepší uvidíte.
Jakože jsem poctivec!
Uniknem-li nakonec vypískání, které mrzí...
líp vám zahrajeme brzy.
Dobrou noc vám přeje Puk.
Chcete-li však ztropit hluk, rarachovi bude milé...
zatleskáte-li mu čile.
Jsem Neilův otec. Chci s ním mluvit.
- Tvůj otec. - Děkuji.
Neile, ty máš talent.
Vyrazils mi dech.
Musíš se divadlu...
Nechte mého syna na pokoji!
Ale, pane Perry...
Nedělejte to ještě horší.
Můžeme jít zpátky pěšky?
Kapitáne?
Snažíme se pochopit, proč nám pořád vzdoruješ.
Ale v žádném případě nedovolíme, aby sis zničil život.
Zítra odejdeš z Weltonu a zapíšu tě na vojenskou školu.
Půjdeš na Harvard a budeš lékařem.
Dalších deset let.
- To je věčnost. - Děláš, jako bys šel do vězení.
Nic nechápeš.
Dostals příležitost a nedovolím, abys ji promarnil.
- Můžu ti říct, co cítím? - Co? Tak mluv! Co cítíš?
Tak co?
To tvoje divadlo?
Na to zapomeň.
Ale nic.
Nic?
Tak si jdi lehnout.
Byl jsem dobrý.
Byl jsem vážně dobrý.
Jen jdi. Ať to zaspíš.
To bude v pořádku.
- Co to bylo? - Co?
- Ten zvuk. - Jaký?
Slyšel jsi něco?
Co se děje?
Johne, co se stalo?
Neile?
Johne, co je?
Co se děje?
Podívám se ven.
Neile! Proboha!
- Můj syn! Můj ubohý syn! - Nic mu není!
Přestaň!
Co je?
Neil je mrtev.
To je nádhera.
Uklidni se.
To bude dobrý.
- On by to neudělal. - To neříkej.
Zavinil to jeho otec. Opustil nás. To neměl.
Zavinil to jeho otec. Jeho otec ho zabil.
Klid, Todde.
Nechte ho.
PĚT STOLETÍ VERŠE
J. Keating: MRTVÍ BÁSNÍCI
Čte se při zahájení schůze Společnost mrtvých básníků.
Odešel jsem do lesů. Chci, aby můj život smysl měl.
Žít naplno a vysát život až na samu dřeň.
A zničit vše, co živé není.
Až budu umírat, nechci poznat, že jsem nežil.
Smrt Neila Perryho je tragédií.
Byl to dobrý student.
Jeden z nejlepších.
Bude nám chybět.
Vašim rodičům jsme tuto tragédii podrobně vysvětlili.
Také je zasáhla.
Na žádost Neilovy rodiny celý případ důkladně vyšetřím.
Očekávám vaši spolupráci.
- Říkals mu o schůzi? - Dvakrát.
Máme pěkný průšvih.
- Jak to myslíš? - Cameron to řekne.
- Práskne nás Nolanovi. - Co mu řekne?
O klubu. Myslete.
Správní rada, ředitelství, pan Nolan.
Myslíte, že to nechají jen tak být?
Škole to ublíží. Potřebují obětního beránka.
Co je, kluci?
Byl jsi práskat, co?
Jak to myslíš?
Řekl jsi Nolanovi o klubu.
Pokud o tom nevíš, tahle škola má kodex cti.
Když se tě učitel zeptá, povíš pravdu.
Je v tom až po krk a chce si zachránit vlastní kůži.
Sáhneš na něj a vyhodí tě!
- Už je to stejně jedno! - To přece nevíš.
Má pravdu, Charlie.
Jestli máte rozum, tak budete taky spolupracovat.
Nechtějí nás potrestat.
Jsme oběti.
My a Neil.
Po kom jdou?
Po panu Keatingovi. Po samotném "Kapitánovi"!
Myslels, že se vyhne odpovědnosti?
Pan Keating odpovědný za Neila? To řekli?
Kdo jiný, ty debile? Vedení školy? Pan Perry?
Do všeho nás navezl pan Keating.
Nebýt jeho, seděl by teď Neil v pokoji u učení.
To není pravda!
Víš to! K ničemu nás nenaváděl.
- Neil miloval divadlo. - Věř si tomu, když chceš.
Ale Keating poletí.
Proč se máme ničit my?
Právě sis podepsal vyhazov. Nuwando.
Jestli jste trochu při smyslech, uděláte to, co já.
Stejně už všechno vědí.
Keatinga už nespasíte.
Ale sebe možná ano.
Knox Overstreet.
Jdi pryč. Učím se.
Co Nuwanda?
Vyrazili ho.
Cos jim řekl?
Nic, co by nevěděli.
Todd Anderson.
- Ahoj, synu. - Drahoušku.
Posaďte se, pane Andersone.
Už víme, co se tu přihodilo.
Byl jste členem Společnosti mrtvých básníků?
Odpověz, Todde.
Ano, pane.
Mám tu podrobný popis vašich schůzí.
Pan Keating vás povzbuzoval, abyste si založili klub...
který byl zdrojem nekázně a nezřízeného chování.
Stojí zde také, že pan Keating, při vyučování i mimo ně...
podporoval Neilovu posedlost herectvím.
Přestože věděl, že si to jeho rodiče nepřejí.
Pan Keating tedy zneužil postavení učitele.
To způsobilo Neilovu smrt.
Pozorně si to přečtěte.
Velmi pozorně.
Nechcete-li nic doplnit, podepište.
Co bude s panem Keatingem?
Už dost! Podepiš to, Todde!
Bylina je "gramen" nebo "herba".
"Lapis" je kámen.
Budova se řekne "aedificium".
Sedněte.
Do zkoušek vás budu učit já.
Přes prázdniny někoho najdeme.
Kam jste došli v Pritchardově učebnici?
Pane Andersone?
- My jsme... - Neslyším, pane Andersone.
Informujte mě, pane Camerone.
Hodně jsme přeskočili.
Dělali jsme romantiky a literaturu po Občanské válce.
- A co realisté? - Většinu jsme vynechali, pane.
Začneme znovu.
Co je poezie?
Vstupte!
Promiňte.
Vezmu si svoje věci.
Nebo až po hodině?
Můžete hned, pane Keatingu.
Najděte si úvod, stranu 21.
Přečtěte skvělou stať Dr. Pritcharda.
"Jak rozumět poezii"
- Stránka je vytržená, pane. - Půjčte si jinou knihu.
- Je to vytržené všude. - Co tím chcete říct?
- Pane, my... - Nevadí.
Čtěte.
"Jak rozumět poezii" Doktor J. Evans Pritchard
Abychom porozuměli poezii, musíme znát rytmus, rým a řečnické figury.
Pak vyvstanou dvě otázky.
1. Jak je téma básně zpracováno?
2. Jak významné je toto téma?
Otázka 1 hodnotí dokonalost básně. Otázka 2 pak její význam.
Známe-li odpovědi, pak již snadno určíme velikost básníka...
Oni nás donutili!
- Věřte mi, prosím. - Já ti věřím.
- Jděte, pane Keatingu. - Nemůže za to!
Sedněte!
Ještě jeden případ takové nekázně a vyloučím vás ze školy!
Jděte, pane Keatingu.
Řekl jsem jděte!
Ó, kapitáne. Můj kapitáne.
Sednout, pane Andersone.
Slyšel jste? Sedněte si!
Varuji vás naposledy, Andersone.
Co si to dovolujete? Slyšíte mě?
Ó, kapitáne. Můj kapitáne.
Varuji vás. Sedněte si!
Všichni!
Okamžitě sednout! Posaďte se!
Jděte, pane Keatingu.
Dolů! Všichni! A sednout!
Slyšíte mě?
Sednout!
Díky, chlapci.
Děkuji.
czech